Suomen leijonalippu – miksi itsenäisyyden alun lippu oli punakeltainen?

Nykyinen Suomen lippu tunnetaan siniristilippuna: valkoinen pohja ja sininen pohjoismainen risti. Suomen itsenäistymisen alkuhetkillä näkyvin lippu ei kuitenkaan ollut vielä nykyinen siniristilippu, vaan punakeltainen leijonalippu.

Suomen leijonalippu vuodelta 1917 on yksi Suomen kiinnostavimmista historiallisista lipuista, koska se sijoittuu aivan itsenäisen Suomen alkuun. Se liittyy aikaan, jolloin Suomi oli juuri irtautunut Venäjästä, mutta maan viralliset tunnukset eivät olleet vielä täysin vakiintuneet.

On tärkeää sanoa heti alussa täsmällisesti, mistä on kyse. Leijonalippu ei ollut nykyisen siniristilipun kaltainen pitkäaikainen kansallislippu, mutta sitä käytettiin itsenäistymisen yhteydessä niin näkyvästi, että se sai muutaman kuukauden ajaksi lähes valtiolipun aseman. Siksi se kuuluu perustellusti Suomen historiallisten lippujen joukkoon.

Mikä Suomen leijonalippu oli?

Suomen leijonalippu oli punapohjainen lippu, jonka keskellä oli Suomen vaakunasta tuttu kultainen leijona. Leijona oli varustettu hopeanvärisin asein ja sen ympärillä oli vaakunaan kuuluvia ruusukkeita.

Lipun värit, punainen ja keltainen, tulivat Suomen vaakunasta. Suomen vaakunan punainen kenttä ja kultainen leijona olivat vanhoja heraldisia tunnuksia, joita oli käytetty jo kauan ennen Suomen itsenäistymistä.

Siksi leijonalippu ei syntynyt tyhjästä vuonna 1917. Sen taustalla oli vanhempi Suomen vaakunaperinne. Kun Suomi itsenäistyi, oli luontevaa, että valtiollista tunnusta etsittiin juuri vaakunasta.

Miksi leijonalippu liittyy vuoteen 1917?

Suomi julistautui itsenäiseksi 6. joulukuuta 1917. Samana päivänä Senaatintalon, nykyisen Valtioneuvoston linnan, salkoon nostettiin punakeltainen leijonalippu. Tämä teki lipusta hyvin näkyvän itsenäistymisen symbolin.

Vuosi 1917 on siis leijonalipun kannalta olennainen. Se ei tarkoita, että koko lipun kuvamaailma olisi keksitty juuri silloin, vaan sitä, että vaakunasta johdettu lippu tuli itsenäistyvän Suomen näkyväksi tunnukseksi.

Leijonalippua käytettiin itsenäistymisen jälkeisinä kuukausina 1917–1918 puolivirallisena tai lähes valtiolipun asemassa olleena lippuna. Se oli välivaiheen tunnus: vanhaan vaakunaan perustuva symboli aikana, jolloin lopullista lippuratkaisua ei vielä ollut tehty.

Oliko leijonalippu Suomen virallinen lippu?

Tässä kohdassa täytyy olla tarkka. Leijonalippua käytettiin valtiollisissa yhteyksissä ja se sai itsenäisyyden alkuvaiheessa lähes valtiolipun aseman, mutta nykyinen siniristilippu vahvistettiin Suomen lipuksi keväällä 1918.

Siksi leijonalippua kannattaa kutsua historialliseksi valtiolliseksi tunnukseksi, itsenäisyyden alun leijonalipuksi tai puoliviralliseksi leijonalipuksi. Liian varma ilmaus “Suomen virallinen kansallislippu 1917–1918” voi antaa lukijalle yksinkertaisemman kuvan kuin lähteet tukevat.

Vexilla.netissä leijonalippu on mukana Suomen historiallisissa lipuissa, koska se liittyy suoraan itsenäisen Suomen alkuun ja Suomen valtiollisten tunnusten kehitykseen. Se ei ole nykyinen Suomen lippu, mutta se on tärkeä osa Suomen lippuhistoriaa.

Suomen vaakuna ennen leijonalippua

Leijonalipun ymmärtäminen vaatii Suomen vaakunan historian tuntemista. Suomen vaakunan syntyhistoria ei ole kaikilta osin varma, mutta vaakunan tiedetään esiintyneen jo Kustaa Vaasan 1500-luvulla valmistuneessa hautamonumentissa Uppsalan tuomiokirkossa.

Vaakuna ei alun perin ollut itsenäisen Suomen tunnus, koska itsenäistä Suomea ei vielä ollut. Sitä käytettiin Ruotsin valtakunnan Pohjanlahden itäpuolisten alueiden tunnuksena vuoteen 1809 asti. Kun Suomesta tuli Venäjän keisarikuntaan kuuluva autonominen suuriruhtinaskunta, leijonavaakuna säilyi Suomen tunnuksena uudessa yhteydessä.

Kun Suomi itsenäistyi vuonna 1917, sama vaakunamuoto omaksuttiin itsenäisen Suomen vaakunaksi. Leijonalippu oli siis käytännössä vaakunalippu: se nosti Suomen vanhan vaakunan lipun pääaiheeksi.

Mitä Suomen vaakunan leijona tarkoittaa?

Suomen vaakunassa on kruunupäinen leijona punaisessa kentässä. Leijona pitää oikean etujalan tilalla olevassa haarniskoidussa kädessä miekkaa ja polkee takajaloillaan sapelia. Kentässä on myös yhdeksän hopearuusua.

Vaakunan symboliikkaa on tulkittu monin tavoin, mutta yksittäisten yksityiskohtien tarkkaa alkuperää ei aina voida selittää täysin varmasti. Historiallisissa tunnuksissa on usein kerroksia: heraldiikkaa, valtapolitiikkaa, myöhempiä tulkintoja ja kansallista symboliikkaa.

Leijona itsessään on eurooppalaisessa heraldiikassa hyvin yleinen voiman, vallan, rohkeuden ja hallitsijuuden symboli. Suomen vaakunan erityispiirre on miekkaa pitävä haarniskoitu käsivarsi ja sapelin polkeminen, jotka ovat tehneet siitä tunnistettavan juuri Suomen vaakunana.

Miksi punainen ja keltainen olivat luonnollinen vaihtoehto?

Ennen siniristilipun vakiintumista punainen ja keltainen olivat vahvoja ehdokkaita Suomen kansallisväreiksi, koska ne olivat vaakunan värit. Jos kansallislippu olisi rakennettu suoraan vaakunan ympärille, punakeltainen leijonalippu oli ymmärrettävä ratkaisu.

Vaakunalippu oli heraldisesti selkeä ajatus: Suomen vaakuna punaisella kentällä, leijona keskellä. Tällainen lippu korosti historiallista jatkuvuutta. Se yhdisti itsenäisen Suomen vanhaan vaakunaperinteeseen, joka oli tunnettu sekä Ruotsin ajan että suuriruhtinaskunnan kautta.

Leijonalipun ongelma ei ollut se, etteikö se olisi ollut tunnistettava. Päinvastoin, se oli vahva ja näyttävä symboli. Ongelmat liittyivät enemmän poliittiseen tilanteeseen, väreihin, lipun käytännöllisyyteen ja siihen, millaisen suunnan uusi valtio halusi tunnuksillaan näyttää.

Suomi itsenäistyi keskellä vaikeaa aikaa

Vuodet 1917 ja 1918 olivat Suomessa poikkeuksellisen levottomia. Itsenäistyminen, Venäjän vallankumoukset, yhteiskunnallinen vastakkainasettelu ja Suomen sisällissota loivat tilanteen, jossa myös lipun väreillä oli poliittista merkitystä.

Punainen väri ei ollut neutraali. Se yhdistyi monessa mielessä vallankumoukseen, työväenliikkeeseen ja sisällissodan punaiseen osapuoleen. Leijonalipun kannalta tämä oli ongelmallista, vaikka lipun punainen pohja tuli vanhasta vaakunaperinteestä eikä ollut alun perin sosialistinen vallankumousväri.

Valkoisen ja sinisen yhdistelmä alkoi näyttää monille paremmalta vaihtoehdolta. Se vaikutti poliittisesti turvallisemmalta, yhdistyi luontomielikuviin ja liitti Suomen visuaalisesti Pohjoismaiden ristilippujen perheeseen.

Miksi siniristilippu korvasi leijonalipun?

Keväällä 1918 Suomen lippuasiaa käsiteltiin eduskunnassa. Lopulta hyväksyttiin sinivalkoinen ristilippu, jonka perusmuoto on edelleen käytössä. Eduskunta hyväksyi ehdotuksen 28. toukokuuta 1918, ja lippulaki julkaistiin pian tämän jälkeen.

Siniristilippu ratkaisi monta asiaa kerralla. Se erosi selvästi punakeltaisesta leijonalipusta, mutta ei hylännyt vaakunaa kokonaan. Valtiolippuun jäi Suomen vaakuna ristin keskelle, joten leijona säilyi osana valtiollista lippuperinnettä.

Sinivalkoinen ristilippu myös sijoitti Suomen symbolisesti Pohjoismaiden joukkoon. Tämä oli nuorelle valtiolle tärkeä viesti. Lippu ei näyttänyt Venäjän lipulta eikä vallankumouslipulta, vaan se korosti omaa, pohjoista ja eurooppalaista identiteettiä.

Kuka suunnitteli siniristilipun?

Vuoden 1918 siniristilipun luonnoksen laativat taiteilijat Eero Snellman ja Bruno Tuukkanen. Heidän työnsä pohjalta sinivalkoinen ristilippu vakiintui Suomen lipuksi.

Siniristilipun käyttöönotto ei kuitenkaan merkinnyt sitä, että leijona olisi kadonnut Suomen symboleista. Suomen vaakuna jäi valtiolipun, tasavallan presidentin lipun ja puolustusvoimien lippujen keskeiseksi osaksi. Nykyisessäkin valtiolipussa vaakuna on ristin sakaroiden muodostamassa neliössä.

Tässä mielessä leijonalippu ei kokonaan hävinnyt. Sen värit ja pääsymboli siirtyivät osaksi valtiolippua, vaikka varsinainen punapohjainen leijonalippu jäi historialliseksi välivaiheeksi.

Leijonalippu ja sisällissodan jälkeinen ilmapiiri

Leijonalipun kohtaloa ei voi erottaa sisällissodan jälkeisestä ilmapiiristä. Vuonna 1918 lipun piti yhdistää maa, joka oli juuri jakautunut raskaasti. Punainen pohjaväri oli tässä tilanteessa vaikea, vaikka se oli vaakunaväri.

Valtioneuvoston historiakuvauksen mukaan punainen väri herätti sodan jälkeen arveluja porvarillisella puolella, koska mielleyhtymä punakaarteihin oli voimakas. Toisaalta työväestö saattoi nähdä punakeltaisen miekalla varustetun leijonavaakunan vanhan säätyvallan symbolina.

Tämä teki leijonalipusta poliittisesti hankalan kompromissin. Se oli vanha ja arvokas heraldinen tunnus, mutta se ei välttämättä sopinut nuoren tasavallan yhdistäväksi lipuksi heti sisällissodan jälkeen.

Oliko leijonalippu huono lippu?

Leijonalippua ei kannata arvioida liian yksinkertaisesti. Se oli visuaalisesti vahva, heraldisesti perusteltu ja historiallisesti ymmärrettävä lippu. Punainen kenttä ja kultainen leijona ovat voimakas yhdistelmä, joka toimii hyvin vaakunassa.

Lipun käytännöllisyydessä oli kuitenkin haasteita. Vaakunaleijona on yksityiskohtainen kuvio, eikä se erotu samalla tavalla kaukaa kuin yksinkertainen ristilippu. Lippuna siniristi on selkeämpi, helpompi valmistaa ja helpommin tunnistettava myös merellä ja pitkän etäisyyden päästä.

Vexillologisesti leijonalippu on kiinnostava juuri siksi, että se on enemmän vaakunalippu kuin moderni yksinkertainen kansallislippu. Se kertoo ajasta, jolloin Suomen kansallinen kuvasto haki vielä lopullista muotoaan.

Miksi leijonalippu kannattaa tuntea?

Leijonalippu auttaa ymmärtämään, että Suomen lippu ei syntynyt yhdessä yössä valmiina ja itsestään selvänä. Ennen nykyistä siniristilippua käytiin keskustelua väreistä, vaakunasta, historiasta, meriliikenteestä, pohjoismaisesta suunnasta ja poliittisesta tilanteesta.

Leijonalippu kertoo myös siitä, miten vahva Suomen vaakunan asema on ollut. Vaikka nykyinen kansallislippu on sinivalkoinen ristilippu, Suomen leijona on edelleen yksi maan tärkeimmistä kansallisista symboleista.

Siksi leijonalippu ei ole vain vanha kuriositeetti. Se on ikkuna siihen hetkeen, jolloin Suomi muuttui autonomisesta suuriruhtinaskunnasta itsenäiseksi valtioksi ja etsi omia näkyviä tunnuksiaan.

Miten leijonalippu näkyy Vexilla.netissä?

Vexilla.netissä leijonalippu on mukana Suomen historiallisissa lipuissa nimellä Suomen historiallinen lippu vuodelta 1917. Tämä on perusteltua, koska lippu liittyy suoraan itsenäistymisen hetkeen ja Suomen valtiollisen symboliikan varhaiseen vaiheeseen.

Samalla on hyvä selittää käyttäjälle, että kyse ei ole nykyisestä Suomen lipusta eikä pitkäaikaisesta kansallislipusta. Tarkempi kuvaus olisi esimerkiksi:

Suomen itsenäistymisen yhteydessä käytetty punakeltainen leijonalippu, joka sai vuosina 1917–1918 lähes valtiolipun aseman ennen siniristilipun vahvistamista.

Tällainen muotoilu on sekä historiallisesti varovainen että lukijalle selkeä. Se kertoo, miksi lippu on historiallisissa lipuissa, mutta ei anna liian yksinkertaista kuvaa sen virallisesta asemasta.

Leijonalippu verrattuna nykyiseen Suomen lippuun

Leijonalipun ja nykyisen Suomen lipun ero kertoo paljon suomalaisen symboliikan muutoksesta. Leijonalippu perustui vaakunaan ja vanhaan heraldiseen perinteeseen. Nykyinen siniristilippu taas perustuu yksinkertaiseen pohjoismaiseen ristimuotoon, jonka värit ovat valkoinen ja sininen.

Molemmat liittyvät Suomeen, mutta ne korostavat eri asioita. Leijonalippu korostaa vaakunaa, historiallista jatkuvuutta ja valtiollista arvovaltaa. Siniristilippu korostaa selkeyttä, pohjoismaista yhteyttä ja sinivalkoista kansallista kuvastoa.

Nykyisessä valtiolipussa nämä perinteet yhdistyvät: pohjana on siniristilippu, mutta ristin keskellä on Suomen vaakuna. Siksi leijonalipun perintö ei ole kadonnut, vaikka punapohjainen leijonalippu jäikin historiaan.

Yhteenveto: lyhyt mutta tärkeä vaihe Suomen lippuhistoriassa

Suomen leijonalippu oli lyhytaikainen mutta tärkeä itsenäisyyden alkuvaiheen lippu. Se perustui vanhaan Suomen vaakunaan ja sen punakeltaisiin väreihin. Se nousi näkyvästi esiin 6. joulukuuta 1917, kun Suomi julistautui itsenäiseksi.

Leijonalippu sai muutaman kuukauden ajaksi lähes valtiolipun aseman, mutta keväällä 1918 sen tilalle hyväksyttiin sinivalkoinen ristilippu. Päätös heijasti sekä käytännöllisiä että poliittisia syitä: siniristilippu oli selkeämpi, pohjoismaisempi ja sisällissodan jälkeisessä tilanteessa helpommin yhdistävä symboli.

Silti leijonalippu on olennainen osa Suomen lippuhistoriaa. Se muistuttaa siitä, että kansalliset tunnukset eivät aina synny valmiina, vaan ne muotoutuvat historian, politiikan, perinteen ja käytännön tarpeiden keskellä.

Tutki Suomen lippuja Vexillassa

Vexilla.netissä voit verrata Suomen leijonalippua muihin Suomen historiallisiin lippuihin ja nykyiseen siniristilippuun. Näin Suomen lipun kehitys näkyy paremmin kokonaisuutena.

Suomen leijonalippu 1917

Suomen historialliset liput

Suomen nykyinen lippu

Historialliset liput

Lippujen historia

Mitä lippujen symbolit tarkoittavat?

Pelaa lippuvisoja

Kun tunnet lippujen taustoja, myös lippujen tunnistaminen helpottuu. Suomen leijonalippu on hyvä esimerkki siitä, miten historiallinen lippu voi poiketa paljon nykyisestä kansallislipusta.

Lippuvisa

Lippuvisa – Kaikki maat

Lippuvisa – Eurooppa

Liput väreittäin

Lippuemojit

Lähteitä ja lisälukemista

Sisäministeriö: Suomen lipun historia

Sisäministeriö: Suomen vaakuna

Valtioneuvosto: Suomen lippu täyttää sata vuotta

Finlex: Laki Suomen lipusta 380/1978

Finlex: Laki Suomen vaakunasta 381/1978

Histdoc: Laki Suomen lipusta 1918